y

Argument z důsledku a jeho varianty

Martina Juříková

Juříková, M.: Argument z důsledku a jeho varianty. In: Ostium, roč. 12, 2016, č. 1.

Argument from Consequences and its variants

The article examines the use and evaluation of the argument from consequences, its historical origins since Aristotle through Blaise Pascal, David Hume until the inclusion of this argument into the textbooks of modern logic. The article also recapitulates current evaluation of this argument by Douglas Walton and along with Walton presents its two variants and criteria for evaluating their validity.

Keywords: Argument from Consequences, Fallacy, Aristotle, Blaise Pascal, David Hume, Douglas Walton, Reasonable Argument

Argument z důsledku neboli argument odvolávající se na důsledky stále budí zaslouženou pozornost nejen proto, že není zastáván jednotný postoj v otázce, zda je argument z důsledku racionálním argumentem či argumentačním pochybením, ale také proto, že je často využíván v diskuzích vztahujících se k otázkám bioetiky a práva. V těchto diskuzích bývá velmi populární argument kluzkého svahu, který je svou strukturou i kritérii hodnocení typem argumentu z důsledku. Ve svém příspěvku se zaměřím na argument z důsledku komplexně a pokusím se prokázat, že v rámci neformální logiky a teorie argumentace není nutné omezovat pozornost pouze na argument kluzkého svahu.

Na úvod představím historické počátky argumentu z důsledku a pozornost bude také věnována Pascalově sázce na Boží existenci. Následně se pokusím shrnout, jaké místo zaujímá argument z důsledku v učebnicích logiky a argumentace. V závěru se zaměřím na rozlišení dvou variant argumentu z důsledku a na vymezení kritérií pro hodnocení jeho platnosti coby racionálního argumentu.

Abych se však mohla věnovat moderním teoriím a hypotézám, které se snaží zdůvodnit, proč je někdy argument z důsledku ve svém užití relevantním a jindy zase klamným argumentem, je nutné se nejdříve zaměřit na historické kořeny tohoto typu argumentu, či lépe řečeno na pokusy argument z důsledku definovat a vymezit hranice jeho relevantního použití.

Historický původ argumentu z důsledku

První zmínky o argumentu z důsledku můžeme nalézt již u Aristotela v jeho Topikách (116a-117b). Je však nutné hned na úvod upozornit, že Aristoteles tento typ argumentu neřadil mezi pochybení, ale považoval ho naopak za korektní nástroj pragmatické argumentace, která se vztahovala k procesu rozhodování. Aby bylo možné rozhodnout na základě důsledků či následků nějaké věci,[1] musí si být podle Aristotela věci, mezi kterými volíme, charakteristicky podobné či významově blízké:

„Nejprve však budiž vymezeno, že se naše zkoumání netýká všech věcí, které jsou od sebe vzdáleny, …, nýbrž těch, které jsou blízko sebe a v jejichž případě jsme na pochybách, pro kterou z nich se máme rozhodnout, protože jinak nevidíme, že by jedna nějak vynikala nad druhou“.[2]

Podle Aristotela není možné rozhodovat na základě důsledků o věcech nesouvisejících či zcela rozdílných, protože musíme-li mezi věcmi volit z hlediska jejich důsledků, znamená to, že není možné mezi nimi volit z jiného hlediska, například z hlediska dokonalosti, dobra, libosti atd. Pokud by bylo možné se rozhodnout na základě jiného kritéria, má jiné kritérium přednost před kritériem důsledků.

„Kdykoli dále jsou si členy nějaké dvojice velmi podobné a nemůžeme postřehnout žádné vynikání jednoho nad druhým, musíme je zkoumat z hlediska jejich následků. Neboť tomu, čemu následkem je větší dobro, je třeba dát přednost; je-li však následkem zlo, je třeba dát přednost tomu, čeho následkem je menší zlo; neboť v tom případě, zasluhuje-li oboje, aby mu byla dána přednost, nic nepřekáží tomu, aby z toho nenásledovalo něco nepříjemného“.[3]

Z Aristotelových Topik je tedy zřejmé, že jsou-li jasně stanovena kritéria pro užití argumentu z důsledku, není důvod tento argument považovat za pochybení.[4] Aristoteles se k argumentu z důsledku vrací i ve svých dalších spisech, v souvislosti s jeho využitím v argumentaci můžeme uvést například pasáž z druhé knihy Rétoriky (1399a):

„Třináctý způsob jest ten, že se důvod, poněvadž u většiny věcí se stává, že táž věc má dobrý či zlý následek, bere buď z následků věci, aby se buď radilo, nebo zrazovalo, žalovalo nebo hájilo, chválilo nebo hanilo. Například: zlým následkem vzdělání jest, že býváme předmětem závisti a nepřízně, a dobrým, že se stáváme moudrými. Proto se nemáme věnovat svému vzdělání, neboť se nemáme vystavovat závisti a nepřízni; a přece zase je povinností věnovati se mu, neboť je povinností, abychom se stali moudrými“.[5]

Aristoteles upozorňuje, že argument z důsledku je častým nástrojem persuase. Bohužel však v Rétorice nestanovuje jasná pravidla, za kterých je argument relevantním nástrojem a za kterých je nutné ho považovat toliko za zneužití či nástroj manipulace. Pouze konstatuje, že tento argument může sloužit jako varování před nežádoucími vedlejšími efekty v případě negativního argumentu z důsledku. Anebo naopak může posloužit jako velmi účinný nástroj doporučení v případě pozitivního argumentu z důsledku.

Nicméně ani jedna z uvedených zmínek nezakládá důvod pro zařazení argumentu z důsledku mezi logická pochybení. Nabízí se tak ještě jedno vysvětlení, proč byl argument považován za pochybění, a tím je jeho chybné ztotožnění s tzv. pochybením z důsledku.[6] Podobnost označení se může zdát matoucí či zavádějící, ale je třeba zdůraznit, že zatímco argument z důsledku je nástrojem pragmatické argumentace a rétoriky, pochybení z důsledku je logicky formální chybou, která vychází z mylného přesvědčení, že je pravidlo implikace konvertibilní. Tzn. že platnost pravidel modus ponens a modus tollens neovlivňuje pořadí (vzájemné uspořádání) antecedentu a konsekventu. V zásadě tedy můžeme uvést dvě logické varianty pochybení z důsledku tak, jak je v současnosti používáme: tvrzení konsekventu, tj. variantu tradičně známou od Aristotela, a popírání antecedentu, tj. variantu odvozenou.[7]

Tvrzení konsekventu je chybným užitím pravidla modus ponens.[8] Tvrzení konsekventu můžeme vyjádřit jako:

P1: Pokud P, pak Q.                  P1: Pokud prší, pak je tráva mokrá.

P2: Q                                           P2: Tráva je mokrá.

Z: Tudíž P.                                  Z: Prší.

Na příkladu lze demonstrovat, že stanovisko z předpokladů formálně nevyplývá. Přesto, že může být závěr pravdivý, argument není platný, protože závěr formálně z premis nevyplývá. Dochází tu k záměně předpokladu a důsledku. Předpokladem je v tomto případě konsekvent, a nikoli antecedent. Jinými slovy, déšť je příčinou mokrých silnic, ale mokré silnice neimplikují déšť. (Déšť není jedinou možnou příčinou mokrých silnic. Silnice mohly být např. kropeny).

Uveďme si však ještě jeden příklad, který vyjadřuje toto formální pochybení. I zde je chybně identifikován předpoklad implikace. Závěr (důsledek) formálně nevyplývá z předpokladů a v tomto konkrétním případě je navíc i nepravdivý.

P1: Pokud Radim Jančura vlastní firmu Leo Express a.s., pak je bohatý.

P2: Radim Jančura je bohatý.

Z: Radim Jančura vlastní firmu Leo Express a.s.

Obdobným formálním pochybením je popírání antecedentu, při kterém dochází k chybnému užití pravidla modus tollens.[9] Popírání antecedentu můžeme vyjádřit jako:

P1: Pokud P, pak Q.                                P1: Pokud prší, tráva je mokrá.

P2: Není pravda, že P.                            P2: Neprší.

Z: Tudíž není pravda, že Q.                    Z: Tudíž tráva není mokrá.

I v tomto případě dochází k záměně předpokladu a důsledku, tentokrát s využitím negace. Tráva může být mokrá i od rosy. Jedinou možnou příčinou mokré trávy není pouze déšť.

Uveďme si pro názornost ještě jeden příklad:

P1: Pokud jsi pes, pak jsi zvíře.

P2: Nejsi pes.

Z: Nejsi zvíře.

Platnost pravidel modus ponens[10] a modus tollens přijímáme jako daná. Popírání antecedentu (chybného užití modus tollens) hodnotíme intuitivně velice nejistě jako formální pochybení a nejsme schopni intuitivně zdůvodnit, proč je jejich chybné užití neplatné, vždy však logicky neplatné je, protože, jak už bylo uvedeno dříve, platnost či neplatnost tvrzení na pořadí (vzájemném uspořádání) antecedentu a konsekventu závisí.

Variace Blaise Pascala na argument z důsledku

Argument z důsledku využil pro svou pragmatickou argumentaci ve prospěch Boží existence Blaise Pascal ve svém díle Myšlenky. Tato Pascalova variace na argument z důsledku se do dějin filozofie zapsala pod označením Pascalova sázka a zcela jistě představuje významný milník ve využití argumentu z důsledku pro teorii rozhodování. Argument můžeme nejlépe přiblížit následující pasáží z Myšlenek:

„Bůh buď je, nebo není. Jenže k čemu se přikloníme? Rozum tu nemůže o ničem rozhodnout. […] Na co vsadíte vy? Pomocí důkazu nemůžeme udělat ani jedno, ani druhé: pomocí důkazu nemůžeme vyloučit ani jedno z obojího. […] jenže vy sázet musíte; není to dobrovolné, jste naloděn. Pro co se tedy rozhodnete? Nuže, musíte-li už volit, uvažte, na čem máte nejmenší zájem. Můžete ztratit dvě věci: pravdu a dobro; a dvě věci vsadíte: svůj rozum a vůli, své vědění a blaženost; a vaše přirozenost unikne dvěma věcem: omylu a bídě. Protože je nevyhnutelné, abyste volil, váš rozum nedojde větší újmy tím, že zvolíte to nebo ono. Jeden bod je tedy vyřízen. Ale co vaše blaženství? Zvažme ztrátu a zisk, zvolíte-li lva – že Bůh je. Porovnejme tyto dva případy: vyhrajete-li, vyhrajete všechno, prohrajete-li, neprohrajete nic. Vsaďte tedy na to, že Bůh je, a neváhejte“.[11]

Pascalova sázka má jednoduchou strukturu. Je třeba si zvolit, zda Bůh existuje či nikoli a vzhledem k tomu, že nemůžeme volit na základě racionálního zdůvodnění či empirických důkazů, musíme podle Pascala vsadit na tu z možností, která nám přinese větší užitek, máme se tedy rozhodnout na základě důsledků naší volby. Zatímco sázka na existenci Boha nám přinese blaženost v případě, že Bůh existuje, a nepřinese nic v případě, že Bůh neexistuje, sázka na neexistenci nám nepřinese nic jak v případě, že Bůh existuje, tak v případě, že Bůh neexistuje. Z hlediska důsledku našeho rozhodnutí je tedy sázka na Boží existenci výhodnější a tím je Pascalův pragmatický argument ve prospěch Boží existence dokončen.

Musíme však hned upozornit, že uvedený argument není argumentem ve prospěch Boží existence, jak se má zdát, ale pouze důkazem ve prospěch toho, že je vzhledem k možným důsledkům výhodnější v Boží existenci věřit – o samotné existenci však tento argument nic nevypovídá a ani ji nedokazuje. Rozdíl mezi existencí Boha a vírou v existenci Boha je zde zcela zásadní. Pascalův argument může zdůvodnit víru v Boha a v takovém případě je argument z důsledku užit korektním způsobem, ale v žádném případě nemůžeme na základě argumentu z důsledku usuzovat o existenci či neexistenci Boha. Pokud by byl argument z důsledku použit tímto způsobem, jednalo by se o argumentační pochybení, protože by došlo ke zmatení propozic vyjadřujících fakta s propozicemi vyjadřujícími hodnotící soudy. Jinými slovy, argument z důsledku neumožňuje v rámci racionální argumentace slučovat, či dokonce volně zaměňovat deskriptivní a normativní tvrzení, a to ani v rámci teorie rozhodování. Kritériím pro hodnocení argumentu z důsledku se budu věnovat v následující části svého příspěvku.

Normativní správností Pascalova argumentu se v souvislosti s jeho očekávanou hodnotou v teorii rozhodování zabývá například Votava a mimo jiné se vypořádává také s řadou námitek vůči tomuto argumentu.[12] Je však nutné upozornit, že Votava nabízí analýzu Pascalovy sázky jako sázky na víru v Boha, nikoli Boží existenci.

Argument z důsledku coby součást učebnic logiky

Poprvé byl argument z důsledku zařazen do moderních učebnic logiky v roce 1879 někdejším rektorem Princetonské univerzity Jamesem McCoshem. McCosh věnoval argumentu z důsledku velkou pozornost a především pak kritériím, za kterých lze považovat argument z důsledku za přípustný či nikoli:

„Argument z důsledku je přípustný v otázkách čisté účelnosti, jako například při zvážení návrhu na přijetí zákona na potlačení nestřídmosti nebo hazardních her nebo prostopášnosti; musíme se dotazovat, co ovlivní v dohledné době výsledek. Ale když jde o otázky pravdy a práva, neměli bychom se v první řadě odvolávat na důsledky. Existuje trvalá tendence některých ze stran odmítat nově odhalené vědecké pravdy, protože mohou mít nežádoucí důsledky pro oslabení náboženské víry nebo pro prosociální postoje. Ale když bude doktrína pravdivá a skutek bude správný, důsledky musí být dobré, ať už to poznáme, nebo ne. Poté, co uznáme pravdivost nebo nepravdivost doktríny na základě nezávislých důkazů, budeme schopni důsledky sledovat – nicméně vždy v duchu otevřenosti a spravedlnosti“.[13]

McCosh velmi citlivým způsobem navrhl hranici mezi korektním a nekorektním způsobem užití argumentu z důsledku a umožnil tak budoucím generacím nakládat s ním jako s racionálním argumentem, který však musí být vždy doprovázen jistou dávkou obezřetnosti zamezující jeho zneužití.

Ačkoli McCosh v souvislosti s argumentem z důsledku nezmiňuje Davida Huma, můžeme se domnívat, že z něj při svém hodnocení tohoto způsobu argumentace vychází. Hume ve své knize Zkoumání o lidském rozumu, publikované již v roce 1748, uvádí:

„Žádný způsob argumentace není ve filosofických sporech běžnější a přitom žádný zavrženíhodnější, než usilovat o vyvrácení nějaké hypotézy tvrzením, že má nebezpečné důsledky pro náboženství a mravnost. Pokud nějaký názor vede k protismyslu, je jistě nepravdivý; naopak není jisté, že je názor nepravdivý proto, že má nebezpečné důsledky. Bylo by tedy správné se takových řečí úplně vystříhat, protože vůbec neslouží k nalézání pravdy, nýbrž pouze k vzbuzení odporu vůči osobě protivníka“.[14]

McCosh se osobnosti a filozofii Davida Huma věnuje ve své knize The Scottish Philosophy, publikované v roce 1875. Přesto, že ani v této publikaci neuvádí v souvislost Davida Huma a argument z důsledku, zdá se být nanejvýš pravděpodobné, že byl McCosh s Humovým dílem natolik dobře obeznámen, že mu nemohla citovaná pasáž ze Zkoumání o lidském rozumu uniknout.

V současné době se již argument z důsledku vyskytuje běžně v učebnicích logiky, které se argumentačním pochybením věnují.[15] Publikace, které poskytují jen zběžný přehled argumentačních faulů, nabízejí na argument z důsledku nekritický pohled, způsoby užití argumentu nerozlišují a povětšinou jej označují primárně za pochybení. U těchto přehledových učebnic můžeme nicméně usuzovat, že raději, i když unáhleně, varují před zneužitím tohoto argumentu, než aby nabídly obsáhlejší rozbor a hodnocení jeho různých variant. Většinou se tyto publikace zaměřují jen na jeden způsob užití argumentu z důsledku a na něm pak demonstrují porušení jednoho z pravidel racionální argumentace.

Pravidla racionální argumentace mohou být v případě argumentu z důsledku porušena několika způsoby. Například chybnou záměnou faktuálních a hodnotících tvrzení[16] nebo chybnou identifikací kauzální souvislosti mezi premisami stanoviska a důsledkem/důsledky.[17] Porušením pravidel racionální argumentace může být také nepřesně vyjádřené stanovisko v důsledku nejasnosti implicitních premis.[18] Logická varianta pochybení z důsledku, jež byla představena v první části mého příspěvku, bývá hodnocena jako porušení pravidla platnosti argumentu[19] a jak už bylo uvedeno dříve, jedná se o formálně logickou chybu.

Podrobně se argumentu z důsledku věnuje především Walton.[20] Mimo jiné problematizuje i označení argumentu z důsledku primárně za pochybení a navrhuje tři možné hypotézy, podle kterých je možné jej ohodnotit jako racionální argument či jako pochybení.[21] Pochybením je, pokud argument užijeme pro přijetí či odmítnutí pravdivosti tvrzení na základě důsledků přijetí či odmítnutí. Korektní užití je pak v případě přijetí či odmítnutí způsobu jednání na základě možných důsledků tohoto jednání.

K pochybení dojde, pokud budou v rámci argumentace zaměněna či zmatena tvrzení vyjadřující fakta a tvrzení hodnotící. Není přípustné rozhodnout o deskriptivním tvrzení tak, že poukážeme na nežádoucí (nebo žádoucí) evaluativní důsledky, protože pak by došlo ke zmatení faktů a hodnot. Korektní užití obsahuje tvrzení vyjadřující návod či doporučení v případě nějakého způsobu jednání.

K pochybení dochází při změně kontextu v rámci argumentace. Argument je platný a běžný v rámci úvah pro či proti navrženému způsobu jednání. V rámci kritické diskuze, v níž má být prokázána pravdivost či nepravdivost teze, je užití argumentu z důsledku irelevantní – tedy např. že teze je pravdivá či nepravdivá, protože její přijetí či odmítnutí má dobré či špatné následky. Zdání platnosti je vyvoláno posunem kontextu.

Všechny tři hypotézy zakládají hodnocení argumentu z důsledku podle předmětu diskuze. První hypotéza rozlišuje mezi praktickým a teoretickým rozhodováním, tedy mezi způsobem jednání na jedné straně a pravdivostí tvrzení na straně druhé. Druhá teze je založena na distinkci faktů a hodnot. Třetí hypotéza je postavena na odlišení cílů konverzačních rámců, kde je argument použit za nějakým účelem.

Tyto tři hypotézy slouží jako vodítko při hodnocení argumentu, nabízí nám tedy způsob, jakým označit argument za argument racionální či pochybení – vždy v závislosti na způsobu a kontextu užití argumentu. Bohužel nám ale tyto tři hypotézy neumožňují argument z důsledku kategorizovat, rozlišit mezi jeho platnou a chybnou variantou.

Pokusím se proto představit 2 varianty argumentu z důsledku a následně se pokusím navrhnout kritéria pro jejich hodnocení, respektive stanovit, kdy můžeme argument hodnotit jako racionální způsob argumentace a kdy nikoli. První variantou je argument z důsledku coby defeasibilní argument, který je v závislosti na způsobu užití většinou platný. Druhou variantou je pak argument z důsledku coby klam a zbožné přání, tato varianta argumentu je vždy neplatná.

Argument z důsledku coby defeasibilní argument

První z variant argumentu z důsledku je v rámci argumentace tou nejčastější. Běžně se setkáváme s argumentem z důsledku v jeho defeasibilní podobě v praktickém usuzovaní,[22] tedy tehdy, když má tento argument přednést relevantní důvody pro přijetí, nebo odmítnutí stanoviska či konkrétního způsobu jednání na základě možných důsledků z něj vyplývajících. Walton definuje defeasibilní argument jako argument dočasný či orientační, protože se zakládá na předpokladech, které se v budoucnu mohou ukázat jako neplatné.[23] A přesně takto musíme k argumentu z důsledku přistupovat. Tato varianta argumentu je zásadní pro teorii rozhodování a nutno podotknout, že se povětšinou jedná o racionální formu argumentace. Argument můžeme vysledovat ve dvou jeho podobách – pozitivní, kdy možné důsledky podporují přijetí stanoviska či způsobu jednání, a negativní, kdy naopak možné důsledky odrazují od přijetí stanoviska či způsobu jednání.

Tato varianta argumentu je vždy užívána v rámci bilaterální diskuze zahrnující proponenta (navrhovatele – zastánce argumentu) a respondenta (odpůrce návrhu či použitého argumentu), a to i v případě veřejných diskuzí, kdy může být respondentem jiná cílová skupina nebo osoba, než která se diskuze aktivně účastní.

Použití argumentu z důsledku (defeasibilního argumentu z důsledku) má svá omezení a tato omezení můžeme vyjádřit následujícími třemi kritickými otázkami, které by měly být v rámci diskuze zodpovězeny.[24]

- Jak velká je pravděpodobnost a jak moc je věrohodné, že uvedené důsledky mohou / mohly by / musí nastat?

- Jaké existují důkazy podporující tvrzení, že uvedené důsledky nastanou (mohou / mohly by / musí nastat) v důsledku přijetí navrženého stanoviska či způsobu jednání?[25]

- Existují nějaké důsledky vyplývající z opaku, tedy nepřijetí stanoviska či způsobu jednání, které by měly být brány v úvahu?

Argument z důsledku však nemá nutně vliv na proces jednání či rozhodování, může posloužit jako doporučení, které může, ale nemusí být zohledněno. I logicky platný argument nemusí být přijat nebo může být překonán jinými protiargumenty. Pro ilustraci jeden praktický příklad, představme si argumentaci ve prospěch zákazu hazardu. Stanovisko můžeme vyjádřit jako:

S: Hazard by měl být zakázán.

Argument z důsledku na podporu tohoto stanoviska pak můžeme vyjádřit jako:

P1: V důsledku zákazu hazardu dojde k poklesu počtu sebevražd.

P2: V důsledku zákazu hazardu dojde k poklesu zadluženosti obyvatel.

P3: V důsledku zákazu hazardu dojde k poklesu kriminální činnosti související s potřebou obstarat si prostředky pro hazard.

Dále můžeme vyjádřit i implicitní premisy, které jsou součástí argumentu z důsledku a jsou tedy odpovědí na výše uvedené kritické otázky:

P4: [Důsledky plynoucí ze zákazu hazardu jsou pozitivní a případné negativní důsledky plynoucí ze zákazu hazardu pozitivní důsledky nepřevyšují].

P5: [Je velmi pravděpodobné, že důsledky plynoucí ze zákazu hazardu skutečně nastanou v případě, že bude hazard zakázán].

P6: [Důsledky plynoucí ze zákazu hazardu mohou být zajištěny i jiným způsobem].

Závěrem takové argumentace by mělo být:

Z: Hazard by měl být zakázán.

Tato argumentace využívající argument z důsledku je racionální a samotný argument z důsledku je v tomto případě platný. Nicméně argument může výsledné rozhodnutí a jednání pouze ovlivnit, nikoli zajistit.

Do této první varianty argumentu z důsledku (argument z důsledku coby defeasibilní argument) charakteristicky patří i argument kluzkého svahu, který je velice často využíván v rámci diskuzí k otázkám bioetiky či práva. Argument kluzkého svahu nás obecně varuje před přijetím či zavedením nějakého opatření či změny stávajícího uspořádání. Nežádoucí důsledky, před kterými varuje, jsou považovány za racionální důvod, proč počáteční krok nepřijmout či nepodstoupit. Argument kluzkého svahu, stejně tak jako defeasibilní varianta argumentu z důsledku obecně, bývá zatěžován a spojován s mnoha argumentačními pochybeními, především pak s argumenty ad populum, ad hominem, misericordiam či ad absurdum. Kromě problémů s hodnocením argumentu z důsledku tak mohou nastat i problémy s jeho identifikací.[26]

Argument z důsledku coby klam a zbožné přání

První (defeasibilní) varianta argumentu z důsledku se nezdá být příliš problematická, druhá varianta je však mnohem komplikovanější. Důvodem je zdání, že je takový argument argumentem defeasibilním, použitým v rámci praktického usuzování, ale ve skutečnosti jde o argumentační pochybení, které nenabízí argumenty, proč nějak jednat, rozhodnout se, ale podsouvá nám důvody, proč stanovisko potvrdit jako pravdivé, nebo stanovisko odmítnout jako nepravdivé. Toto maskování je umožněno kvůli stejné struktuře argumentu. Stejně jako v případě defeasibilního argumentu z důsledku i v případě této druhé varianty jsou v rámci argumentace předkládány důsledky, které mohou z přijetí či nepřijetí stanoviska plynout. Důležité je si uvědomit, že jsou tyto důsledky irelevantní, protože se váží pouze k „výhodnosti“ přijetí či nepřijetí stanoviska, ale nevypovídají nic o jeho pravdivosti. N. Rescher v Introduction to Logic rozlišil předmět argumentace na stanovisko a důsledky, které pravděpodobně z přijetí/nepřijetí vyplývají:

„V argumentu z důsledku („apel na následky“) se předpoklady zabývají pouze důsledky, které by mohly vyplývat z přijetí závěru, a ne z jeho pravdivosti. Logicky vzato je zcela irelevantní, že některé nežádoucí důsledky plynou z odmítnutí teze nebo že některé výhody vyplývají z jejího přijetí“.[27]

A můžeme jen dodat, že argument z důsledku může být relevantní pro rozhodnutí, zda stanovisko přijmout či nepřijmout, ale nemůže hrát jakoukoli roli ve věci pravdivosti či nepravdivosti daného stanoviska. Důsledky totiž na pravdivosti stanoviska či teze nic nemění, ať už je daná teze či stanovisko jakkoli kontroverzní.

Tato varianta argumentu z důsledku tedy porušuje pravidlo relevance (relevance je jedním z pravidel racionální argumentace). Argument proto musíme jednoznačně označit za pochybení. Pravidlo relevance je porušeno právě tím, že jsou zaměňována fakta (teze je pravdivá, nepravdivá) s argumenty na podporu normativních důsledků (z přijetí teze vyplývají určité důsledky, které jsou žádoucí či nežádoucí) a argument je tím pádem irelevantní.

Bohužel se však běžně setkáváme s tím, že je tato distinkce mezi stanoviskem a přijetím stanoviska (potažmo důsledky vyplývajícími z přijetí stanoviska) ignorována. V důsledku nepozornosti či neochoty přijmout daná fakta, tak mohou být například vědecké teorie označeny za nepravdivé ze strachu, že jejich přijetí s sebou ponese nežádoucí důsledky. Ignorování skutečnosti a fakt však v žádném případě na pravdivosti takové teorie nic nemění.

K této variantě argumentu z důsledku se vztahuje i Pascalova sázka, protože jak už bylo uvedeno dříve, žádoucí či nežádoucí důsledky sázky na Boží existenci (důsledek sázky na/proti Boží existenci) nedokazují Boží existenci, ale mohou pouze zdůvodnit rozhodnutí v Boha věřit.

Tuto druhou variantu argumentu z důsledku jsem označila za klam a zbožné přání a nyní je na čase toto označení zdůvodnit. Z dosavadního teoretického vymezení této druhé varianty argumentu z důsledku není ještě zcela zřejmé, proč by měl být takový argument označen za pochybení, nebo v lepším případě za argument irelevantní. Pokusím se to lépe demonstrovat na několika příkladech argumentů, které souhrnně označuji jako zbožné přání.

Příklad 1: „Pokud nepřestane pršet, řeka se vylije z břehů. Bylo by hodně špatné, kdyby se řeka vylila. A proto přestane pršet“.[28]

Příklad 2: „Kdyby se ti něco stalo, asi se zblázním. Takže se ti nic nestane“.

Příklad 3: „Jestli nebudu vydělávat víc peněz, nebudu schopná splácet půjčku. Určitě mi zvýší plat“.

Uvedené příklady mají jedno společné – jde o zbožná přání. Závěry těchto argumentů se zakládají pouze na ochotě či neochotě přijmout důsledky, které z nich mohou vyplývat. Bohužel, člověk je racionálně a kognitivně omezen, a tak má tendenci k podobným iluzím tíhnout. Není proto divu, že se necháváme naší racionální omezeností unést a intuitivně občas nesprávně určíme, kdy se jedná o racionální argument a kdy o zbožné přání, obzvláště pak v situacích, kdy se nám závěr argumentu ze zbožného přání více zamlouvá.

Podobně efektivně působí v náš neprospěch i argument z důsledku coby klam. Pro názornost můžeme uvést několik příkladů argumentu z důsledku, které jsou klamné a měly by být označeny jako irelevantní, ale přesto bývají považovány za argumenty relevantní:

Příklad 4: „Determinismus není správný; jeho správnost by přece znamenala absenci odpovědnosti: vynucení slušného chování lidí by bylo bezúčelné, nebylo by možno trestat darebáky“.[29]

Příklad 5: „Vegetariánství je škodlivá a nezdravá praxe. Neboť jestli budou všichni lidé vegetariáni, bude to mít vážný dopad na ekonomiku a mnoho lidí přijde o práci“.[30]

Příklad 6: „Po dobu ukrajinské krize neoperovali na území Ukrajiny ruští vojáci, kdyby tomu tak bylo, musela by Evropská unie zavést protiruské sankce a to by bylo pro ekonomiku ČR nežádoucí“.

Uvedené příklady působí jako relevantní argumenty z důsledku, ale ve skutečnosti jimi nejsou. Odvolání se na důsledky nevypovídá nic o pravdivosti daného tvrzení, tedy faktu. Pokud bychom chtěli zpochybnit nebo podložit pravdivost daných tvrzení, museli bychom předložit důkazy na místo možných důsledků. Faktická tvrzení musíme vždy zdůvodnit. Potvrzení pravdivosti či zpochybnění pravdivosti musí vycházet z evidence. Možné pozitivní nebo negativní důsledky, tedy normativní hodnocení, mají svou úlohu v procesu našeho rozhodování, v rámci hodnocení pravdivosti však nehrají žádnou relevantní úlohu.

Argument z důsledku coby klam však nedoprovází jen zmatení normativních a deskriptivních tvrzení, ale můžeme jej identifikovat i u čistě normativních argumentů. V takovém případě je složité argument tohoto typu správně zhodnotit, pomůckou nám však mohou být jednotlivé konverzační rámce. Pokud je argument z důsledku použit v jednom konverzačním rámci, pak bude defeasibilní a pravděpodobně i platný. Pokud však u jednoho argumentu z důsledku změníme konverzační rámce, to znamená, že tvrzení a jeho důsledky, na základě nichž je hodnocen, nebudou součástí jednoho konverzačního rámce, pak je argument užit klamně.

Příkladem může být etické hodnocení uměleckých děl na místo hodnocení estetického – přesto, že jsou obě části argumentu normativní, podmínka jednotného konverzačního rámce není zachována.

Příklad 7: „Mechanický pomeranč je špatný film, protože jeho uvedení vedlo k projevům brutálního násilí gangů hooligans“.[31]

Příklad 8: „Život Briana je výborný film, protože vyvolal velký skandál pro svou neuctivost vůči církvi“.

Na těchto dvou příkladech můžeme tuto záměnu konverzačních rámců jasně identifikovat. Uvedené filmy mohou být hodnoceny dle svých estetických kvalit. Můžeme je samozřejmě hodnotit i z etického hlediska, takové argumenty jsou však velmi slabé – umělecké dílo pouze upozorňuje na problém, který ve společnosti již existoval, ale nezapříčinilo jej. Problém proto nastává ve chvíli, kdy je etické a estetické hledisko mylně zaměněno – u platného argumentu z důsledku by mělo být zřejmé, že je argument použit v rámci jednoho konverzačního rámce. Historie je až příliš bohatá na příklady uměleckých děl, která byla zakazována a ničena jako špatná v důsledku nevole tehdejší vládnoucí ideologie.

Závěr

Hodnocení platnosti argumentu z důsledku bylo vždy problematické a pravděpodobně i nadále problematické zůstane. S odkazem na Huma, McCosche či Waltona však můžeme s větší mírou jistoty rozhodnout, které argumenty stojí za to podrobněji zkoumat jako argumenty racionální diskuze a které můžeme naopak zavrhnout jako nástroj manipulace a argumentační pochybení. I z toho důvodu jsem se pokusila ve svém příspěvku představit dvě varianty argumentu z důsledku. První variantou je argument z důsledku coby defeasibilní argument, který je součástí, nástrojem racionální diskuze. Platnost defeasibilního argumentu závisí na způsobu jeho užití a na míře pravděpodobnosti a věrohodnosti důsledků, kterých argument využívá. Tato varianta argumentu z důsledku je však vždy relevantní a užita v souladu s pravidly racionální argumentace. Druhou variantou je pak argument z důsledku coby klam a zbožné přání, tato varianta argumentu je vždy neplatná, a to z důvodu porušení pravidla relevance. Můžeme ji proto označit za argumentační pochybení.

Literatúra

ARISTOTELES: O sofistických důkazech. Praha: Nakladatelství Československé akademie věd, 1978.

ARISTOTELES: Rétorika / Poetika. Praha: Nakladatelství Petr Rezek, 1999.

ARISTOTELES: Topiky. Praha: Academia, 1975.

GENSLER, H. J.: Introduction to Logic. New York: Routledge, 2010.

HUME, D.: Zkoumání o lidském rozumu. Praha: Nakladatelství Svoboda, 1996.

JUŘÍKOVÁ, M.: Jak hodnotit a rozpoznat argument kluzkého svahu. In: Pro-Fil, Vol 16, 2015, No. 1, pp. 44 – 61.

MCCOSH, J.: The Laws of Discursive Thought: A Tert-Book of Formal Logic. New York: Charles Scribner´s Sons, Revised Edition, 1891.

MCCOSH, J.: The Scottish Philosophy – Biographical, Expository, Critical from Hutcheson to Hamilton. London: Macmillan And Co., 1875.

PASCAL, B.: Myšlenky. Praha: Mladá fronta, 2000.

SCHWARZE, S., LAPE, H.: Thinking Socratically. New Jersey: Pearson Education, 2012.

SZYMANEK, K.: Umění argumentace – Terminologický slovník. Olomouc: UP v Olomouci, 2003.

THOMSON, A.: Critical Reasoning – A Practical Introduction. New York: Routlege, 2009.

TINDALE, Ch. W.: Fallacies and Argument Appraisal. New York: Cambridge University Press, 2007.

VAN EEMEREN, F. H., GARSSEN, B., MEUFFELS, B.: Fallacies and Judgements of Reasonableness – Empirical Research Concerning the Pragma-Dialectical Discussion Rules. Dordrecht – Heidelberg – London – New York: Springer, 2009.

VAN EEMEREN, F. H., GREEBE, H.: A Systematic Theory of Argumentation – The Pragma-Dialectical Approach. New York: Cambridge University Press, 2004.

VAN EEMEREN, F. H., GROOTENDORST, R., HENKEMANS, A. F. S.: Argumentation – Analysis, Evaluation, Presentation. New Jersey – London: Mahwah, 2002.

VOTAVA, J.: Pascalova sázka. In: Filosofie dnes, Vol. 4, 2012, No. 2, pp 19 – 30.

WALTON, D.: Argumentation Schemes for Presumptive Reasoning. Mahwah: Lawrence Erlbaum Associates, 1996.

WALTON, D.: Fundamentals of Critical Argumentation – Critical Reasoning and Argumentation. New York: Cambridge University Press, 2005.

WALTON, D.: Historical Origins of Argumentum ad consequentiam. In: Argumentation, 1999, No. 13, pp. 251 – 264.

WALTON, D.: Media Argumentation – Dialectic, Persuasion, and Rhetoric. New York: Cambridge University Press, 2007.

WALTON, D.: Slippery Slope Arguments. Oxford: Clarendon Press, 1992.

P o z n á m k y

[1] Označení „věc“ je na tomto místě užito jako výsledek zobecnění a zjednodušení. Není nutné vnímat „věc“ v kontextu procesu rozhodování pouze jako materiální objekt, může jím být i jednání, tedy cokoli, co je jednou z možností, mezi kterými se rozhodujeme a z nichž jednu volíme.

[2] ARISTOTELES: Topiky. Praha: Academia, 1975, s. 61.

[3] Ibidem, s. 64.

[4] Je nutné zdůraznit, že kritéria pro užití tohoto argumentu byla (v Topikách) nastavena velice přísně a v žádném případě tak tento argument nemůže ovlivňovat diskuze o existenci a neexistenci na základě důsledků, ale tomuto problematickému použití argumentu z důsledku se budu věnovat v následující části příspěvku.

[5] ARISTOTELES: Rétorika / Poetika. Praha: Nakladatelství Petr Rezek, 1999, s. 171.

[6] Pochybení z důsledku je jedním ze 13 pochybení uvedených v Aristotelově spisu O sofistických důkazech, věnuje se mu v kapitole.

[7] Oběma těmto pochybením se věnuje: SCHWARZE, S., LAPE, H.: Thinking Socratically. New Jersey: Pearson Education, 2012, s. 111 – 115.

[8] Pravidlo MP se dá vyjádřit jako: ((P→Q) ˄ P) ˫ Q, tedy, jestliže P implikuje Q a je pravda, že P, pak vyplývá Q. Tvrzení konsekventu se dá vyjádřit jako: ((P→Q) ˄ Q) ˫ P.

[9] Pravidlo MT se dá vyjádřit jako: ((P→Q) ˄ ¬Q) ˫ ¬P, tedy, jestliže P implikuje Q a není pravda, že Q, pak vyplývá negace P (není pravda, že P). Popírání antecedentu se dá vyjádřit jako: ((P→Q) ˄ ¬P) ˫ ¬Q.

[10] K problematice zdůvodnění platnosti modus ponens např.: GENSLER, H. J.: Introduction to Logic. New York: Routledge, 2010, s. 112 – 117.

[11] PASCAL, B.: Myšlenky. Praha: Mladá fronta, 2000, s. 110 – 111.

[12] VOTAVA, J.: Pascalova sázka. In: Filosofie dnes, Vol. 4, 2012, No. 2, pp. 19 – 30.

[13] MCCOSH, J.: The Laws of Discursive Thought: A Tert-Book of Formal Logic. New York: Charles Scribner´s Sons, Revised Edition, 1891, s. 189 – 190.

[14] HUME, D.: Zkoumání o lidském rozumu. Praha: Nakladatelství Svoboda, 1996, s. 137.

[15] Např.: VAN EEMEREN, F. H., GROOTENDORST, R., HENKEMANS, A. F. S.: Argumentation – Analysis, Evaluation, Presentation. New Jersey – London: Mahwah, 2002; VAN EEMEREN, F. H., GREEBE, H.: A Systematic Theory of Argumentation – The Pragma-Dialectical Approach. New York: Cambridge University Press, 2004; VAN EEMEREN, F. H., GARSSEN, B., MEUFFELS, B.: Fallacies and Judgements of Reasonableness – Empirical Research Concerning the Pragma-Dialectical Discussion Rules. Dordrecht – Heidelberg – London – New York: Springer, 2009.

[16] VAN EEMEREN, F. H., GROOTENDORST, R., HENKEMANS, A. F. S.: c. d., s. 130 – 132.

[17] VAN EEMEREN, F. H., GARSSEN, B., MEUFFELS, B.: c. d., s. 171 – 182; WALTON, D.: Fundamentals of Critical Argumentation – Critical Reasoning and Argumentation. New York: Cambridge University Press, 2005, s. 104 – 112.

[18] VAN EEMEREN, F. H., GREEBE, H.: c. d., s. 182.

[19] VAN EEMEREN, F. H., GROOTENDORST, R., HENKEMANS, A. F. S.: c. d., s. 132 – 134.

[20] WALTON, D.: Argumentation Schemes for Presumptive Reasoning. Mahwah: Lawrence Erlbaum Associates, 1996; WALTON, D.: Historical Origins of Argumentum ad consequentiam. In: Argumentation, No. 13, 1999, pp. 251 – 264.

[21] Zde uvedené hypotézy jsou parafrází WALTON, D.: Historical Origins of Argumentum ad consequentiam, s. 259.

[22] Walton definuje praktické usuzování jako typ cílené argumentace, která zohledňuje určité konkrétní znalosti k rozhodnutí, jak racionálně jednat v situacích, které nejsou zcela známé. Praktické usuzování je sekvencí praktických odvození. Výsledek praktických odvození slouží jako pravidlo pro způsob jednání v určité situaci (WALTON, D.: Slippery Slope Arguments. Oxford: Clarendon Press, 1992, s. 87 – 88).

[23] Ibidem, s. 15. Tento zcela zásadní termín „defeasibilní“ je do češtiny těžko přeložitelný a bohužel pro něj nenacházíme plně uspokojivý ekvivalent. Můžeme se však pokusit termín přeložit jako „dočasný“, „orientační“, „napadnutelný“ či „zrušitelný“. Tyto možné varianty termínu korespondují s Waltonovou definicí defeasibility coby povahy argumentu kluzkého svahu, který se zakládá na předpokladech, jež se mohou v budoucnu ukázat jako neplatné (Ibidem, s 15). I za cenu jisté rušivosti jsem se však rozhodla ve svém příspěvku používat původní termín „defeasibilní“ a jeho možné české ekvivalenty na tomto místě pouze zmínit, a to z toho důvodu, že ani jedna z navržených českých alternativ není doposud v českém filozofickém prostředí pevně ukotvena a ustálena. Stejné vysvětlení uvádím již dříve v JUŘÍKOVÁ, M.: Jak hodnotit a rozpoznat argument kluzkého svahu. In: Pro-Fil, Vol 16, 2015, No. 1, s. 3.

[24] Mnou formulované 3 otázky vychází z WALTON, D.: Media Argumentation – Dialectic, Persuasion, and Rhetoric. New York: Cambridge University Press, 2007, s. 33. Podrobně se kritickému zhodnocení důsledků (implicitním i explicitně vyjádřeným) věnuje např. THOMSON, A.: Critical Reasoning – A Practical Introduction. New York: Routlege, 2009, s. 151 – 160.

[25] U této kritické otázky je nutné mít na paměti, že je třeba zhodnotit, zda se v případě důsledků (uvedených v argumentu) jedná o kauzální vztah, nebo o vztah korelace – tedy, zda skutečně důsledek vyplývá z přijetí/odmítnutí daného stanoviska a nebo zda je konkrétní důsledek způsoben jiným (se stanoviskem nesouvisejícím nebo stanovisko též ovlivňujícím) činitelem, jevem. Tomuto problému se podrobněji věnuje např. TINDALE, Ch. W.: Fallacies and Argument Appraisal. New York: Cambridge University Press, 2007, s. 183 – 185.

[26] Argument kluzkého svahu nebudu na tomto místě podrobně analyzovat a hodnotit, zabývám se jím ve svém příspěvku (JUŘÍKOVÁ, c. d.), který vznikl v rámci projektu „Neformální logika a teorie argumentace“, Studentská grantová soutěž UP, č.p. FF_2013_050, 2013-2015.

[27] Citováno dle WALTON, D.: Argumentation Schemes for Presumptive Reasoning, s. 169.

[28] SZYMANEK, K.: Umění argumentace – Terminologický slovník. Olomouc: UP v Olomouci, 2003, s. 56.

[29] Ibidem.

[30] Rescher (1964, s. 82), citováno dle WALTON, D.: Argumentation Schemes for Presumptive Reasoning, s. 170.

[31] WALTON, D.: Historical Origins of Argumentum ad consequentiam, s. 260.

Mgr. Martina Juříková

Univerzita Palackého v Olomouci

Filozofická fakulta, Katedra filozofie

Křížkovského 12

Olomouc 771 47

jurikova.martina@gmail.com