�

Rozhovor o slnku a údolí

Michal Kutáš

Man

Čo tu robíš, Tasso, priateľu, takto sám? Bude vychádzať slnko a ty vyzeráš, ako by si tu bol celú noc…

Tasso

Nepýtaj sa, Manno…

Man

Vidím, že tvoja tvár je smutná, napätá, akoby ťa niečo ťažilo, akoby si niečo nevedel rozriešiť.

Tasso

Man…

Man

Tasso, starý priateľu… kľudne hovor…

Tasso

Vyšiel som z mesta už včera, to je pravda. A teraz som tu, v hájoch…

Man

… poď, kráčajme… keď prídeme na vrchol tamtoho oblého hájového vrchu, čo tak pomaličky stúpa plný jabloní – slnko bude vychádzať… a verme, že to nebude červeň rán, ale nové ráno…

Tasso

Tu je mi dobre, pod týmito jabloňami, čo sa skrývajú v sivote – aj ja sa chcem skryť.

Man

Vidím, že nechceš žiariť; na čo, na aký vnútorný problém spotrebúvaš svoje svetlo, priateľu drahý, to svoje svetlo?

Tasso

Asi ti poviem, majstre divný, Mane, asi hej, asi áno…

Man

Poďme teda pomaličky, slnko nás začne možno štekliť už tu dole trošíčku ako nádej, že problémy môžu byť vyriešené – že človek môže nájsť cestu a zbaviť sa bremena vo svojom duchu poznaním.

Tasso

Dobre, v poriadku, aj tak je to jedno, ale slnku teraz nerozumiem – akože žiari? Nie je jeho žiara príliš moc? Ako to, že tu stále je, stále za Zemou?

Man

Kľudne hovor…

Tasso

Nerozumiem slnku, Mane. Akože žiari? – tomu nechápem. Tu v údolí je kopa problémov, v tomto opare a v tejto sivej hmle, v smútku týchto jabloní… Ale tieto jablone sú predsa zdravé, plné toho tajomného života, sviežosti, záhady, nežnosti, zvláštnej jemnej ženskej húževnatosti…

Man

Sú naozaj jemné, Tasso, jemné na dotyk ich duše, skutočné ich listy, keď ich prejdem prstami. Je tu jemný poprašok a či akási jemná drsnosť – povrch je tak z tohto sveta…

Tasso

Hm, zaujímavo o nich hovoríš… To slnko, vieš, jeho svetlo je tak zlaté, žiarivé – ono stále je…

Man

Áno, viem.

Tasso

Údolie tak temné niekedy a plné pár…

Man

Áno, viem.

Tasso

Ako to, Man?

Man

Zdá sa, že to tak proste je – záhadné dvere priamo tu, všade okolo nás a v tejto chvíli, tie mi ako obraz prišli z môjho brucha teraz, keď tu s tebou idem takto, Tasso, a myslím už na ráno a zelený háj…

Tasso

Mane, ten háj, ten je?

Man

Áno je, tak mi vraví slabo vietor z hrude aj ten vôkol nás, čo je v mojej predstave, pretože teraz je len ticho a nie veterno – ale mne sa tiež zdá, že je to neisté.

Tasso

Mne sa zdá pochybným nádej pre moje srdce, ktoré si zúfa, Manne.

Man

Nad slnkom a nad životom, nad údolím rozmýšľaš?

Tasso

Či je ten háj pýtam sa.

Man

Pýtaj sa.

Tasso

Vieš, to slnko, tak kľudne si svieti a šťastne, tak žiari že každá jeho čiastka – ale tam nie sú čiastky ale ono je jedno predsa! – tá každá čiastka je tak šťastná, blažená, ten oheň a tá jeho priezračná živá voda!

Man

Aj ja to cítim, keď to hovoríš – predstavuje si to moja hruď… kľudne pokračuj…

Tasso

Teraz k nemu ideme tam na tento vrch – aký je krásny a tajný, čo sa to deje? – No nevadí – ideme na vrch k tomu slnku ale nie sme len šaty, ktoré si zloží a ostanú tam, na zemi ležať smutné a prázdne?

Man

To ťa trápi, Tassomane? Šaty hnedé jak zem v tvojej predstave?

Tasso

Je to len látka, Mane…

Man

Slnko, to nie?

Tasso

Blažená!… Ale to je aj energia, svetlo a oheň a voda priezračná…

Man

Inak je spletená? Do svetlých vzorcov, ktoré voláme oheň? Úsmev len iný tvar úst jej čiastiek? Veď sú to tie isté ústa, čo sa vedia smiať i plakať, čo musia plakať, aj čo nikdy už nie…

Tasso

Nás tu čas však vedie po kopcoch – lebo taká je zem – od plaču a smútku k úsmevu – výslnie však šťastia krátke je – z oblého vrchu a osvetlenia slnkom zasa zídeme…

Man

V slnku ty myslíš teda, že niet nešťastie? Lebo tomu ja verím – niečo vo mne určite.

Tasso

Tá svetlá nádej?

Man

Už sa usmievaš, a jemne, ako to vo zvyku máš.

Tasso

Aj ty Mane…

Man

Aj ja…

Tasso

Nesmej sa Mane – prečo sa smiať, keď sme v údolí? Prestaň sa smiať lebo sa aj ja budem smiať bez dôvodu – a my máme ešte pred sebou náklad – prekážky.

Man

Máš na mysli tú krásnu cestu, ktorú vidíme pred sebou, plnú dobrodružstiev a poznania?

Tasso

Tú ťažkú cestu, tak ťažkú niekedy –

Man

Zas po rovine pôjdeš ľahko, zeleň na vôkol a lúky rovné pred slnkom, ktoré je tam za tými vrchmi.

Tasso

Mane, to vrchy bránia nám k slnku? To tie veľhory ho obklopujú? Je tam mesto? Je tam tá zeleň, o ktorej sa vraví, to večné mesto?

Man

Veď my sme z neho, tak sa vraví tiež… nesmej sa, nie…

Tasso

Cítim sa ako šat, niečo čo odpadne, zvädne, na ceste k slnku nedôjde, nie – len jeden deň.

Man

To nevieš. Či spánok netají lepší sen.

Tasso

Nie, to nie… Čo je to však slnko, Mane? Čo máme chcieť?

Man

Tak sa mi to javí, že láska – a videnie. Tebe nie?

Tasso

Láska je to najkrajšie – pravdu máš – hoci tak bolieť vie. Naraz bolesť a aj krása najväčšia.

Man

…kto vidí dobre, Tasso, srdce a či oko – čo je vidiace?

Tasso

Bude to čisté oko, bude to poznanie.

Man

Čo je to však poznanie? Je svet to čo vidíš, tento vrch? Toto údolie? Čo keď za ním ešte niečo je?

Tasso

To vždy je potom možné, že za všetkým niečo ešte je – cestou to potom neprejdem nikdy, nikdy nepojmem…

Man

Čo keď ti to spadne do lona? Jedného dňa…

Tasso

Ako slnko žiarivé?

Man

Áno, tak. Na ceste…

Tasso

To by to bol potom zákon dažďa, milosti, že na mňa naprší dážď, čo život dáva ako na suchú zem…

Man

Áno – aj nie.

Tasso

Ako to myslíš? – áno, aj nie…

Man

Najprv musíš svoje zrno v zemi otvoriť, chcieť – tak sa mi zdá. Keď túžiš po iných zákonoch a v mysli si lepší svet tvoríš, možno už v tebe sa niečo rodí – to chcenie je po iných pravidlách žitia. Vieš, láska vidí aj iných, jednota je videnie sa navzájom – viac než len potešenie.

Tasso

A láska je iné potešenie – je ako kryštál v slnku a predsa živý – iný než tie pozemské.

Man

Cítil si už iste, ešte jedno: to ľudské teplo, zvláštnu chuť sĺz iných než tie zúfalé…

Tasso

Áno cítil som, ale zdá sa mi, že svietiť ešte nevie môj duch, že by sa neživil ničím a predsa dával…

Man

Tak ako slnko? Tak ako jeho čiastky, ktoré ho tvoria?

Tasso

Tak…

Man

Tasso, bez nádeje, dá sa žiť?

Tasso

Aspoň niečo v tele musí chcieť… Ale ty sa pýtaš na dušu, či bytie má zmysel…

Man

Také niečo, vieš, je to len otázkou rozhodnutia a viery, či veríš, že slnko obklopuje zem, alebo naopak, že čo je väčšie a čo je skutočnosť večná a čo jej krátky sen. Tak ako toto údolie nemusí byť všetko.

Tasso

Potom sa mi, maestro, javí to zrnko prachu – ten sen – tak zbytočné…

Man

Jedno ma napadá: ako môže vzniknúť niečo naozaj a vskutku nové, ako slnko môže novým rásť?

Tasso

Na čo sa pýtaš, priateľu?

Man

Na to, či nemusíš dať ceste slobodu – a teda zemitú možnosť zla.

Tasso

Na čo tú?

Man

Lebo potom ťa prekvapí pocestný z cesty čo vracia sa a nesie ti, čo nevideli tvoje oči – nie len cesty tej prach.

Tasso

Ale on nenesie nič, kto cez závoj smrti prechádza.

Man

Nesie seba, nezdá sa?

Tasso

Diamant skúsenosti! – to vlastne áno – hoci z rúk mi vypadá všetko čo mám. Nič čo mám si nenesiem tam – ak háj ten je…

Man

Len ty si nový prišelec a poklad – tak sa mi zdá – diamant je dom svetla…

Tasso

Ach, maestro, aj tak mi to nesedí, prečo už nie som rovno tam?

Man

Neviem vlastne, prečo tá cesta patrí k všetkému, prečo to nutnosť je – snáď ide o iný čas, o večnú tvorbu a večný zisk, o poklad rastúci, rastúce mesto – ale to nie je vysvetlenie, len osvetlenie, viem…

Tasso

…netrápme sa, v duchu už teraz vidím nádej, možnosť mi postačí, že slnko je väčšie než zem – ba že až nekončí oproti nej, tvorkyni šperkov, domov preň…

Man

Ja vidím brieždenie, ako sa slnko vkráda, jeho lúče tu medzi stromy slabúčko…

Tasso

Načo žiť bez nádeje?

Man

Pozri, veď tam je voda – veliké jazero.

Tasso

Koľko je zelene vôkol nej, čo je to, Mane?

Man

Vyzerá to tak, že tam sa dá naozaj najesť, napiť aj žiť – tie kľudné stromy…

Tasso

Nebude to spánok, ale vedomie… však? Nemyslíš?

Man

Bude to vedomie.

Tasso

Tie stoly prestreté, tam medzi stromami, belasé obrusy – ja vidím kľud.

Man

Myslím: myslíš na večnosť a poznanie…

Tasso

…myslím na vyrovnanosť, na lásku, na úsmev, jednotu, mier, a na humor, znak ten neklamný – na pravú múdrosť.

Man

Nerob si prosím zo mňa žarty s tým humorom, keď som sa zohol k tomu, kto nekráčal…

Tasso

Skús teda, netváriť sa teraz šibalsky, s tým všetkým za chrbtom, čo sme si v šere na ceste vraveli.

*

Tasso

Manno, tá hostina, tá nekončí?

Man

Ešte jedna otázka?

Tasso

Ty zas sa usmievaš…

Man

A ty tiež…

*

Man

Tasso, pred nami je ešte dlhá cesta…

Autor je študentom filozofie na FF TU v Trnave

misokutas[zavináč]yahoo.co.uk